Книгу нельзя скачать файлом, но можно читать в нашем приложении или онлайн на сайте.
Tavallansa hän olikin meille kiitollisuuden velassa, vaikk'ei juuri niin kuin hän tarkoitti.
Ennen muinoin eli Simlassa hyvin kaunis tyttö, köyhän mutta kunnioitettavan piiri- ja istuntotuomarin tytär. Hän oli hyvä tyttö, mutta eihän hän voinut sille mitään, että hän tunsi voimansa ja osasi sitä käyttää. Hänen mammansa oli hyvin levoton tyttärensä tulevaisuudesta, niinkuin kaikkien hyvien mammojen tulisi olla.
Kun mies on komisaario ja naimaton ja saattaa kantaa takissaan kullalla ja emaljilla ympäröittyjä jalokivikoristeita, suuria kuin sylttitortut, ja saa kulkea ovesta ennen kaikkia muita paitsi neuvoston jäseniä ja alikuvernööriä ja varakuningasta, niin semmoisen miehen kanssa maksaa vaivaa mennä naimisiin. Niin ainakin naiset sanovat. Siihen aikaan oli Simlassa komisaario, joka oli, kantoi ja teki kaiken sen, minkä juuri luettelimme. Hän ei ollut kaunis mies – hän oli ruma – rumin mies koko Aasiassa, kahdella poikkeuksella. Hänen kasvonsa olivat sellaiset, että maksoi vaivaa uneksia niistä ja sitten koettaa kovertaa niitä piipun koppaan. Hänen nimensä oli Saggott – Barr-Saggot – Anthony Barr-Saggott ynnä sen jälkeen kuusi arvonimikirjainta. Virallisessa suhteessa hän oli parhaita miehiä koko Intiassa. Yhteiskunnallisessa suhteessa hän oli kuin imarteleva gorilla.
Kun hän käänsi huomionsa Miss Beightoniin, niin Mrs. Beighton, luulen ma, itki ilosta, kun kohtalo oli suonut hänelle semmoisen palkinnon hänen vanhoilla päivillään.
Mr. Beighton ei virkkanut mitään. Hän oli huoleton mies.
Komisaario on aina hyvin rikas. Hänen palkkansa on suurempi kuin saiturikaan voi uneksia – se on niin ääretön, että hän voi säästää kihnustella siinä määrin, että neuvoston jäsenkin melkein joutuisi pahaan maineesen semmoisesta. Useimmat komisaariot ovat ahneita; mutta Barr-Sagott oli poikkeus. Hänen vieraanvaraisuutensa oli kuninkaallinen, hänen hevosensa mainioita ja hän piti tanssiaisia, sanalla sanoen, oli hyvin tärkeä henkilö maakunnassa ja esiintyikin semmoisena.
Lukijan tulee muistaa, että kaikki nämä tapahtumat, joista nyt kerron, tapahtuivat melkein esihistoriallisena aikana Brittiläis-Intialaisessa historiassa. Löytyy ehkä vielä ihmisiä, jotka muistavat sen ajan, jolloin kaikki pelasivat krokettia ennenkuin lawn-tennis vielä oli keksitty. Te voitte uskoa minua kun sanon, että oli aika ennen sitäkin, jolloin ei krokettipelikään vielä ollut keksitty ja jolloin joutsella ampuminen – joka uudestaan tuli muotiin Englannissa vuonna 1844 – oli yhtä suurena maan rasituksena kuin lawn-tennis tätä nykyä. Ihmiset haastelivat silloin oppineesti "nuolen kantamista", "harhaanampumisesta", "sisään kääntyneistä kaarista", "56-punnan kaarista", "taantuvista" taikka "itse vaikuttavista kaarista", aivan niinkuin me nyt puhumme "vauhdista", "pallon kiidättämisestä ennen maahan tuloa", "verkkoon heitosta", "palautuksesta" ja "16 luodin heittoverkoista".
Miss Beighton ampui vallan taivaallisesti naisten ampumamatkan – s.o. 180 jalkaa – ja yleisesti tunnustettiin, että hän oli paras naisampuja Simlassa. Häntä sanottiin "Tara Devin Dianaksi".
Barr-Saggott osoitti hänelle suurta kohteliaisuutta ja, kuten jo mainitsin, hänen äitinsä sydän riemuitsi siitä ja tunsi itsensä ylennetyksi. Kitty Beighton otti asiat tyynemmin. Se oli kyllä hupaista, että komisaario, jolla oli arvonimikirjaimia nimensä jälessä, erityisesti liehakoi häntä ja muitten tyttöjen sydämet olivat täynnä kateutta. Mutta siitä ei päässyt mihinkään, että Barr-Saggott oli vallan tavattoman ruma, ja kaikki hänen koristelemiskokeensa tekivät hänet kahta kauheammaksi. Häntä ei syyttä sanottu "Languriksi" – joka merkitsee harmaa apina. – Kitty arveli, että oli vallan hauskaa pitää häntä orjanaan, mutta vielä parempi oli karata hänen luotaan vallattoman Cubbonin luo – hän oli rakuunaupseeri Umballasta – kaunisnaamainen poika, jonka tulevaisuustoiveista ei ollut paljon tietoa. Kitty piti Cubbonista hiukan tavallista enemmän. Cubbon taas ei hetkeäkään koettanut peittää sitä, että hän oli suin silmin rakastunut Kittyyn; hän oli näet suora poika. Kitty siis tuon tuostakin pakeni Barr-Saggottin juhlallista liehakoimista nuoren Cubbonin seuraan ja sai tietysti toria mammaltaan. "Mutta äiti kulta", sanoi hän, "Mr. Saggott on niin – niin hirveän ruma, näetkös!"
"Rakas lapseni", sanoi Mrs. Beighton hurskaasti, "emmehän me voi olla toisenlaisia kuin kaikkivaltias Luoja on meidät luonut. Paitsi sitä sinä joudut korkeampaan säätyyn kuin oma äitisi! Ajattele sitä ja ole järkevä."
Kitty nyrpisti pikku nenäänsä ja lausui epäkunnioittavia sanoja korkeasta säädystä, komisaarioista ja avioliitosta. Mr. Beighton siveli tukkaansa, sillä hän oli huoleton mies.
Vuodenajan loppupuolella, kun Barr-Saggot arveli sopivan ajan tulleen, hän keksi suunnitelman, joka tuotti suurta kunniata hänen hallinnolliselle kyvylleen. Hän toimitti ampumakilpailun naisille ja palkintona oli mitä kallein timanteilla koristettu rannerengas. Hän määräsi ehtonsa hyvin viisaasti ja jokainen huomasi, että rannerengas oli lahja Miss Beightonille ja sitä seurasi kaupan päällisinä komisaario Barr-Saggottin käsi ja sydän. Jokaisen piti ampua St. Leonardin piiri – kolmekymmentäkuusi laukausta sadan kahdeksankymmenen jalan päästä – Simlan ampumaseuran sääntöjen mukaan.
Koko Simla oli kutsuttu. Kauniisti laitettuja teepöytiä oli deodarien siimeksessä Annandalessa, samassa paikassa, jossa nyt on iso lehteri; ja yksinään komeudessaan välkkyen auringon valossa oli timanttirannerengas sinisessä samettikotelossa. Miss Beighton oli kärkäs – melkein liian kärkäs – ottamaan osaa kilpailuun. Määrättynä iltapäivänä koko Simlan asukkaat ratsastivat Annandaleen katsellakseen Pariksen (päinvastaisessa merkityksessä) tuomiota. Kitty ratsasti nuoren Cubbonin kanssa, ja oli helppo huomata, että pojan mieli oli levoton. Häntä täytyy pitää syyttömänä kaikkeen siihen, mikä nyt tapahtui. Kitty oli kalpea ja hermostunut ja katseli kauvan rannerengasta. Barr-Saggott oli vallan komeasti puettu, vielä hermostuneempi kuin Kitty ja rumempi kuin koskaan ennen.
Mrs. Beighton hymyili armollisesti, kuten soveltui tulevalle komisaarion anopille, ja ampuminen alkoi. Kaikki seisoivat puoliympyrässä kun neitonen toisensa perään astui esiin.
Ei mikään ole niin ikävätä kuin nuoliampuma-kilpailu. Neitoset ampuivat ja ampuivat, ja yhä ampuivat kunnes aurinko vaipui vuorien taakse ja vienot tuulahdukset heiluttelivat deodareja; katsojat jo rupesivat odottamaan, että Miss Beighton ampuisi ja voittaisi. Cubban seisoi puoliympyrän toisessa kärjessä, Barr-Saggott toisessa. Miss Beighton oli viimeisenä listassa. Ampuminen oli käynyt huonosti ja rannerengas ynnä komisaario Barr-Saggott kaupan päällisinä olivat varmaan hänen.
Komisaario viritti hänen joutsensa omilla korkeilla käsillään. Hän astui esiin, vilkasi rannerenkaasen, ja hänen ensimmäinen nuolensa lensi suoraan keltasen pilkun sydämeen, tuottaen hänelle yhdeksän poengia.
Nuori Cubbon vasemmassa päässä kalpeni ja Barr-Saggottin paha haltia houkutteli hänet hymyilemään. Hevostenkin oli tapana säikähtää kun Barr-Saggot hymyili. Kitty näki hymyn. Hän katsahti sitten vasemmalle puolelle nyökäyttäen päätään melkein huomaamatta Cubbonille ja jatkoi ampumistaan.
Minä toivon, että osaisin kertoa sen, mikä nyt seurasi. Se oli vallan tavatonta ja hyvin sopimatonta. Miss Kitty tähtäsi nuolensa mitä suurimmalla tarkkuudella, niin että kukin saattoi nähdä, mitä hän teki. Hän oli mainio ampuja; ja hänen 46-naulainen joutsensa soveltui hänelle erinomaisesti. Hän tapasi ampumataulun puujalkoihin erinomaisen tarkasti neljä kertaa perättäin. Sitten hän tapasi ampumataulun puiseen yläosaan yhden kerran, ja kaikki naiset vilkasivat toisiinsa. Sitten hän alkoi ampua vilkkaasti valkoseen, joka tuottaa, kuten tiedätte, yhden poengin kerrallaan. Hän lähetti viisi nuolta valkoseen. Se oli ihmeellistä ampumista; mutta koska Kityn olisi pitänyt koettaa tähdätä "keltaseen", ja voittaa rannerengas, niin Barr-Saggottin naama rupesi käymään vihannaksi kuin nuori vesiheinä. Sitten hän ampui kaksi kertaa taulun yli, sitten kaksi kertaa kauvaksi vasemmalle – yhä tähdäten yhtä suurella tarkkuudella – ; katsojat olivat vaiti ja hämillään, ja Mrs. Beighton otti esiin nenäliinansa. Sitten Kitty ampui maahan ampumataulun eteen niin että monta nuolta särkyi. Sen jälkeen hän tapasi kerran punaseen – joka tuotti seitsemän poengia – näyttääkseen vaan mitä hän taisi, kun tahtoi, ja sitten hän lopetti ihmeellisen taidon näytteensä kiidättämällä muutamia nuolia telineisin, jotka kannattivat ampumataulua. Tässä on hänen ampumajaksonsa, kuten se kirjoitettiin muistiin: —
Miss Beighton Keltanen 1. Punanen 1. Sininen 0. Musta 0. Valkonen 5.
Tav. lauk. 7. Poengien summa 21.
Barr-Saggott näytti siltä kuin viimeiset nuolenpäät olisivat tunkeutuneet hänen omiin koipiinsa eikä ampumataulun jalkoihin ja syvän äänettömyyden lopetti pieni pystynokkainen, pisamanaamainen, puolikasvuinen tytön tynkkä, joka huusi kimeällä, riemuitsevalla äänellä: – "Siis minä olen voittanut!"
Mrs. Beighton koetti parastaan pysyäkseen tyynenä, mutta hän itki kaiken kansan nähden. Ei mikään voima voinut auttaa häntä kärsimään sellaista pettymystä tyynesti. Kitty irroitti joutsensa kärsimättömästi ja palasi paikalleen. Barr-Saggott koetti näyttää iloiselta kiinnittäessään rannerenkaan tuon pystynokkaisen tytön karkeaan, punaseen ranteesen. Se oli kiusallinen näky, vallan kauhea. Jokainen koetti poistua yhdessä ryhmässä, jättäen Kityn äitinsä huostaan.
Mutta nuori Cubbon veikin hänet muassaan ja – loppua ei maksa vaivaa kertoa.
Naimisen perästä seuraa taantuminen, väliin suuri, väliin pienempi; mutta se tulee ennemmin tai myöhemmin ja molempien asianomaisten pitää koettaa luiskahtaa huomaamatta sen yli, jos he tahtovat viettää loppuikänsä tavalliseen tyyneen tapaan.
Cusack-Bremmilin avioliitossa tämä taantuminen ilmaantui vasta kolme vuotta häiden jälkeen. Bremmil oli vaikea hoidettava parhaimpinakin aikoina; mutta hän oli kumminkin vallan mallikelpoinen aviomies kunnes lapsi kuoli ja Mrs. Bremmil pukeutui mustaan pukuun ja laihtui ja suri niinkuin maailman perusteet olisivat murtuneet. Bremmilin olisi ehkä pitänyt lohduttaa häntä. Hän koetti tehdäkin niin, luulen ma, mutta jota enemmän hän lohdutti, sitä enemmän Mrs. Bremmil suri, josta syystä Mr. Bremmil tietysti kävi yhä tyytymättömämmäksi. Asian laita oli se, että molempien olisi pitänyt saada jotain vahvistavaa. Ja he saivatkin. Mrs. Bremmil voi kyllä nyt nauraa sille, mutta siihen aikaan hänellä ei ollut ollenkaan naurun aihetta.
Mrs. Hauksbee näettekö ilmaantui näköpiiriin; ja missä hän vaan näyttäytyi, siellä oli syytä peljätä selkkauksia. Simlassa häntä sanottiin "myrskylinnuksi". Minä itsekin tiedän viisi kertaa, jolloin hän ansaitsi tuon nimen. Hän oli pieni, tummaverinen, laiha nainen, melkein luuta ja nahkaa vaan. Silmät hänellä oli suuret, vilkkaat, violetin siniset ja käytös mitä viehättävintä. Ei tarvinnut muuta kuin mainita hänen nimensä iltapäivällä teepöydän ääressä, niin jokainen nainen huoneessa nousi ylös – eikä siunannut häntä. Hän oli viisas, sukkela, vilkas ja hehkuva, enemmän kuin kukaan muu hänen sukupuolestaan, mutta hänessä oli aika paljon ilkeyden ja vallattomuuden henkeä. Hän saattoi kuitenkin olla hyvä omallekin sukupuolelleen. Mutta se kuuluu toiseen juttuun.
Bremmil vetäytyi yhä enemmän kodista pois lapsen kuoleman ja siitä seuraavan yleisen epähauskuuden jälkeen, ja Mrs. Hauksbee otti hänet haltuunsa. Häntä ei ollenkaan huvittanut pitää salassa vankejaan. Hän otti hänet julkisesti haltuunsa ja näki, että muut sen näkivät. Bremmil ratsasti hänen kanssaan ja käveli hänen kanssaan ja puhui hänen kanssaan ja kävi huviretkillä hänen kanssaan ja söi välipalaa Pelkillä hänen kanssaan, kunnes ihmiset rypistivät silmäkulmiaan ja huudahtivat: "Sehän on häpeällistä!" Mrs. Bremmil pysyi kotona katsellen kuolleen lapsen vaatteita ja itkien tyhjään kätkyeesen. Hän ei välittänyt mistään muista hommista. Mutta kahdeksan rakasta, hellää ystävätärtä kertoi hänelle vihdoin kuinka asiat olivat, sillä tavalla, että heidän kertomuksensa ydinkohta kaikin mokomin kävisi hänelle selväksi. Mrs. Bremmil kuunteli tyynesti ja kiitti heitä hyvistä uutisista. Hän ei ollut niin viisas kuin Mrs. Hauksbee, mutta ei hän ollut tyhmäkään. Hän piti tietonsa salassa eikä virkkanut mitään Bremmilille siitä, mitä oli kuullut. Tämä on muistettava. Puhumisesta aviomiehelle, taikka itkemisestä hänen tähtensä ei vielä milloinkaan ole lähtenyt mitään hyötyä.
Kun Bremmil oli kotona, mikä muutoin ei usein tapahtunut, hän oli tavallista hellempi. Se juuri ilmaisi hänen laitansa. Hän pakoitti itsensä olemaan hellä osittain tyynnyttääkseen omaatuntoansa, osittain tyydyttääkseen Mrs. Bremmiliä. Ei kumpanenkaan seikka onnistunut.
Silloin tuotiin kirje, joka sisälsi: "Heidän ylhäisyytensä Lordi ja
Lady Lyttonin käskystä on virassa olevalla adjutantilla kunnia pyytää
Mr. ja Mrs. Cusack-Bremmeliä Peterhoffiin 26 p. heinäkuuta, kello puoli kymmenen i.p." – Vasemman puolisessa alakulmassa seisoi "tanssit".
"Minä en voi mennä", sanoi Mrs. Bremmil, "se on kovin pian pikku
Florrie paran kuoleman … mutta minä en tahdo estää sinua, Tom."
Hän tarkoitti sillä kertaa sitä, mitä sanoikin, ja Mr. Bremmil arveli, että ehkä hänen sitten pitäisi mennä sinne hiukan näyttäytymään vaan. Tässä hän sanoi toista kuin ajatteli; ja Mrs. Bremmil tiesi sen. Hän aavisti – naisen aavistus on paljoa varmempi kuin miehen tieto – että Bremmil oli alusta alkaen aikonut mennä ja Mrs. Hauksbeen kanssa. Hän istautui miettimään ja hänen miettiessään selvisi hänelle, että kuolleen lapsen muisto on paljoa vähemmän arvoinen kuin elossa olevan aviomiehen rakkaus. Hän teki suunnitelman ja uskalsi koko onnensa siihen. Tällä hetkellä hän huomasi, että hän tunsi Tom Bremmilin vallan juurta jaksaen ja tähän tuntemiseensa hän perusti toimensa.
"Tom", sanoi hän, "minä menen Longmorelle päivällisille 26 p: nä.
Parasta olisi, jos sinä söisit päivällisesi klubissa."
Tämä päästi Bremmilin pulasta, hän kun näet oli miettinyt miten pääsisi syömään päivällistä Mrs. Hauksbeen kanssa, ja hän oli nyt niin kiitollinen ja tunsi itsensä kovin vähäpätöiseksi ja syylliseksi – mikä oli hyvin terveellistä. Bremmil läksi kotoaan kello viiden aikaan mennäkseen ratsastamaan. Noin puoli kuusi iltapuolella tuotiin suuri nahkapeitteinen koppa Phelpsiltä Mrs. Bremmilille. Hän oli semmoinen nainen, joka osasi pukeutua. Hän ei ollut nyt turhaan tuhlannut kokonaista viikkoa miettiessään tätä pukua, kuinka hän sen ompeluttaisi ja pistellyttäisi ja palttaisi ja kuroisi ja – miksi sitä nyt sanotaankaan. Se oli komea puku – hiukan mustan puhuva. Minä en osaa sitä selittää, mutta se oli semmoinen, jommoisia muotilehdet sanovat mestariteoksiksi – puku, joka heti pistää silmään ja saa meidät seisomaan suu ammollaan. Hän ei hyvin paljon miettinyt, mitä hän nyt teki, mutta katsoessaan suureen peiliin huomasi hän ilokseen, ettei hän milloinkaan elämässään ollut näyttänyt noin kauniilta. Hän oli pitkä, vaaleaverinen ja osasi käyttäytyä komeasti, kun vaan tahtoi.
Päivällisen perästä Longmorella hän läksi tanssiaisiin – hiukan myöhään – ja tapasi Bremmilin juuri taluttamassa Mrs. Hauksbeeta. Tämä pani hänet punastumaan, ja kun herrat hyörivät hänen ympärillään pyytääkseen häntä tanssimaan, hän näytti erinomaisen komealta. Hän kirjoitti tanssikirjansa täyteen paitsi kolmea tanssia, joiden kohdat hän jätti tyhjiksi. Mrs. Hauksbeen ja hänen katseensa kohtasivat toisensa kerran, ja Mrs. Hauksbee ymmärsi että nyt oli sota – kova sota – syttynyt heidän välillään. Hän alkoi hyökkäyksensä epäsuotuisissa olosuhteissa, sillä hän oli komentanut Mr. Bremmiliä hiukan liian paljon juuri nyt, ja se oli vähän harmittanut miestä. Paitsi sitä Mr. Bremmil ei milloinkaan ollut nähnyt vaimoaan noin kauniina. Hän tuijotti häneen oven suusta ja vilkuili häneen käytävissä, hänen kulkiessaan ohi kavaljeeriensa kanssa. Bremmil tuskin saattoi uskoa, että tuo oli sama itkusilmäinen, mustapukuinen nainen, joka aamiaispöydässä kostutti munia kyynelillään.
Mrs. Hauksbee koetti parastaan pitääkseen häntä kiinni, mutta kahden tanssin perästä Bremmil meni lattian poikki vaimonsa luo ja pyysi tanssia.
"Minä pelkään, että te olette tullut liian myöhään, Mister Bremmil", sanoi hän säkenöivin silmin.
Silloin hän rukoili häneltä yhtä ainoata tanssia, ja armollisesti antoi Mrs. Bremmil hänelle viidennen valssin. Onneksi oli n: o 5 tyhjä hänen tanssikirjassaan. He tanssivat sen yhdessä ja huoneessa syntyi hieman liikettä. Bremmil oli hiukan aavistanut, että hänen vaimonsa osaisi tanssia, mutta hän ei ollut koskaan ajatellutkaan, että hän tanssisi noin taivaallisesti. Valssin loputtua hän pyysi toista tanssia – armosta vaan, ei ansiosta, ja Mrs. Bremmil sanoi: "Näytä minulle tanssikirjasi, kultaseni!" Hän veti sen esiin, niinkuin pikku vallaton koulupoika näyttää kielletyt makeisensa opettajalle. Se oli jokseenkin täynnä "H" kirjaimia ja lopuksi vielä "H" oli vietävä iltaselle. Mrs. Bremmil ei virkkanut mitään, mutta hän hymyili ylenkatseellisesti, veti kynällään n: o 7:n ja nro 9:n yli – siinä meni kaksi "H":ta – ja antoi takasin tanssikirjan, johon hän nyt oli kirjoittanut oman nimensä H: n sijaan – lempinimen, jota vaan hän ja hänen miehensä käyttivät. Sitten hän sormellaan uhkaili Mr. Bremmiliä ja sanoi nauraen: "Voi sinua tuhma, tuhma poika!"
Mrs. Hauksbee kuuli tämän ja – hän tunnusti sen – hän tunsi joutuneensa tappiolle. Bremmil vastaanotti numerot 7 ja 9 kiitollisuudella. He tanssivat n: o 7:n ja istuivat n: o 9:n ajalla pienessä teltissä. Mitä Bremmil sanoi ja mitä Mrs. Bremmil teki, se ei koske ketään.
Kun musiikki alkoi soittaa "The roastbeef of Old England" (Vanhan Englannin härkäpaisti), nämä molemmat menivät verannalle ja Bremmil rupesi katselemaan vaimonsa kantotuolia (se oli siihen aikaan, jolloin ei vielä käytetty vaunuja), sillä aikaa kuin Mrs. Bremmil meni pukuhuoneesen. Mrs. Hauksbee tuli verannalle ja sanoi: "Te kai viette minut iltaselle, Mr. Bremmil?" Bremmil punastui ja näytti häpeävän vastatessaan: "Hm – niin! Minä aion saattaa kotiin vaimoni, Mrs. Hauksbee. Tässä lienee tapahtunut pieni erehdys." Koska hän näet oli mies, niin hän puhui ikäänkuin koko syy olisi ollut Mrs. Hauksbeen.
Mrs. Bremmil tuli ulos pukuhuoneesta puettuna joutsenen untuvilla koristettuun viittaan, valkonen "pilvi" pään ympäri. Hän näytti säteilevän iloiselta ja siihen hänellä oli syytäkin.
Pariskunta läksi yhdessä pimeään ja Bremmil ratsasti hyvin lähellä kantotuolia.
Silloin Mrs. Hauksbee sanoi minulle – hän näytti hiukan kuihtuneelta ja väsyneeltä lampun valossa: "Sanokaa minun sanoneeni, tuhminkin nainen voi johtaa viisasta miestä; mutta tuhmaa miestä johtamaan tarvitaan hyvin viisas nainen."
Sitten me menimme illalliselle.
Mrs. Hauksbee oli joskus hyvä omallekin sukupuolelleen. Tässä on kertomus, joka todistaa sen, ja te voitte uskoa siitä juuri niin paljon kuin tahdotte.
Pluffles oli aliluutnantti "Nimettömissä". Hän oli kovin kokematon ollakseen aliluutnanttikin. Hän oli niin kamalan kokematon – juuri kuin untuvapeitteinen kanarialinnun poikanen. Pahinta oli, että hänellä oli kolme kertaa niin paljon rahoja, kuin oli terveellistä hänelle, sillä ukko Pluffles oli rikas ja Pluffles oli hänen ainoa poikansa. Pluffleksen mamma ihaili häntä. Hän oli melkein yhtä naiivi kuin Pluffleskin ja hän uskoi joka sanan, minkä poikansa sanoi.
Pluffleksen heikkous oli siinä, ettei hän uskonut, mitä ihmiset sanoivat. Hänestä oli parempi "luottaa omaan arvosteluunsa", kuten hän sanoi. Hänellä oli yhtä paljon arvostelukykyä kuin hänellä oli taitoa istua lujasti satulassa ja hoitaa ohjaksia; ja tämä omaan arvosteluunsa luottaminen tuotti hänelle pari kolme kertaa harmia. Mutta pahin harmi, mikä ikinä oli sattunut Plufflekselle, tapahtui hänelle Simlassa – muutamia vuosia sitten, kun hän oli neljänkolmatta vanha.
Hän alkoi tavallisuuden mukaan luottamalla omaan arvostelukykyynsä ja seurauksena oli, että hän jonkun ajan kuluttua oli kiireestä kantapäihin kiinni sidottu Mrs. Reiverin voittovaunuihin.
Mrs. Reiverissä ei ollut niin hitustakaan hyvää paitsi hänen pukunsa. Hän oli huono tukasta alkaen – joka oli kasvunsa alkanut bretagnelaistytön päässä – aina kengän korkoihin asti, jotka olivat kaksi ja kolme kahdeksasosaa tuumaa korkeat. Hän ei rehellisesti tehnyt kepposia muille kuten Mrs. Hauksbee; hän oli ilkeä oman voiton pyynnöstä.
Hän ei koskaan antanut aihetta minkäänlaiseen skandaaliin – siksi hänellä oli liian vähän jaloja viettejä. Hän oli poikkeus, joka antoi tukea tuolle säännölle, että englantilais-intialaiset naiset ovat aivan yhtä rakastettavia kuin heidän siskonsa kotimaassa. Koko hänen elämänsä oli todistuksena tälle säännölle.
Mrs. Hauksbee ja hän vihasivat toisiaan kiihkeästi. He vihasivat toisiaan liian syvästi joutuakseen kahakkaan, mutta ne sanat, joita he lausuivat toisistaan, olivat hämmästyttäviä – voisimme melkein sanoa: omituisia. Mrs. Hauksbee oli suora ja väärentämätön – väärentämätön kuin hänen omat etuhampaansa – ja olisi ollut kerrassaan mallinainen, ellei hänellä olisi ollut tuota taipumusta kepposiin. Mrs. Reiverissä ei ollut niin mitään rehellisyyttä; ei muuta kuin itsekkäisyyttä. Jo seurailukauden alkupuolella pikku Pluffles raukka joutui hänen uhrikseen. Hän koetti kietoa Plufflesta pauloihinsa, ja kuinka Pluffles olisi voinut häntä vastustaa? Hän luotti yhä omaan arvostelukykyynsä ja oli mennyttä miestä.
Minä olen nähnyt kuinka Hayes koetti kesyttää hurjaa hevosta – minä olen nähnyt tongan ajajan opettavan vikuria ponia – minä olen nähnyt ankaran metsänhoitajan totuttavan peltopyykoiraa pyssyn laukauksiin – mutta semmoista kasvatusta kuin Pluffles "Nimittämättömissä" sai kokea, en ole aavistanutkaan. Häntä totutettiin ottamaan kiinni ja tuomaan, aivan kuin koira. Hän oppi vahtimaan kuin koira, heti kun Mrs. Reiver sanoi pienimmän sanankaan. Hän oppi pitämään suostumuksia, joita Mrs. Reiver ei aikonutkaan pitää. Hän oppi olemaan kiitollinen tansseista, joita Mrs. Reiver ei milloinkaan aikonut tanssia hänen kanssaan. Hän oppi vilusta värisemään tunnin ja neljänneksen tuulenpuolella Elysiumia, odottaessaan päättäisikö Mrs. Reiver tulla ratsastamaan vai ei. Hän oppi keveässä vierailupuvussa rankkasateella etsimään vaunuja ja sitten kulkemaan vaunujen sivulla kun hän oli löytänyt ne. Hän oppi miltä tuntuu kun kohdellaan niinkuin hindulaista tavarankantajaa ja juoksutetaan ympäri kuin kokkipoikaa. Kaiken tuon hän oppi ja vielä paljon lisää. Ja hän sai maksaa koulustaan.
Hän taisi ehkä jollain hämärällä tavalla otaksua, että se oli hienoa ja mahtipontista, että se tuotti hänelle arvoa miesten kesken ja oli juuri niinkuin pitikin. Ei kenenkään velvollisuus ollut sanoa Plufflekselle, että hän oli hupsu. Seurustelutapa tänä vuoden aikana oli siksi hienoa, ettei kenenkään soveltunut ottaa selkoa tuosta asiasta; ja sekaantuminen toisen miehen tuhmuuksiin on aina turhaa työtä. Pluffleksen eversti olisi voinut komentaa hänet takasin omaan rykmenttiinsä, kuullessaan kuinka asian laita oli. Mutta Pluffles oli viime kerralla käydessään kotimaassa kihlannut englantilaisen tytön ja eversti ei inhonnut mitään niin paljon kuin naimisissa olevaa aliluutnanttia. Hän nauraa hymähteli vaan kuullessaan kuinka Plufflesta kasvatettiin ja sanoi, että se oli "hyvä koulu pojalle". Mutta se ei ollut ollenkaan hyvä koulu. Se saattoi hänet tuhlaamaan rahoja yli varojensa, jotka tosin olivat hyvät. Sen lisäksi tuo kasvatus turmeli keskinkertaisen pojan ja teki hänestä kymmenennen asteen miehen mitä ikävintä laatua. Hän joutui pahaan seuraan ja hänen pikku laskunsa Hamiltonin jalokivikaupassa oli vallan hämmästyttävä.
Silloin Mrs. Hauksbee otti ohjakset käsiinsä. Hän ryhtyi asiaan vallan yksin, tietäen hyvin mitä ihmiset hänestä sanoisivat; ja hän ryhtyi siihen tytön tautta, jota hän ei ollut milloinkaan nähnyt. Pluffleksen morsiamen piti tulla erään tädin suojassa lokakuussa viettämään häitä Pluffleksen kanssa.
Elokuun alussa Mrs. Hauksbee huomasi, että nyt oli aika sekaantua asiaan. Tottunut ratsastaja tietää täsmälleen, mitä hänen hevosensa aikoo tehdä, juuri ennenkuin se tekee sen. Samoin kokenut nainen, semmoinen kuin Mrs. Hauksbee, arvaa heti kuinka nuori mies kulloinkin tulee käyttäytymään – varsinkin, jos sama nuori mies on semmoisen pauloissa kuin Mrs. Reiver oli. Mrs. Hauksbee sanoi, että ennemmin tai myöhemmin pikku Pluffles purkaisi kihlauksensa vallan syyttä – tehdäkseen vaan mieliksi Mrs. Reiverille, joka palkinnoksi pitäisi häntä jalkainsa juuressa ja palvelijanaan juuri niin kauvan aikaa, kuin se huvittaisi Mrs. Reiveriä. Mrs. Hauksbee sanoi tuntevansa sellaisten seikkain oireet. Ja jollei hän niitä tuntenut, niin ei sitten kukaan.
Sitten hän hyökkäsi anastamaan Plufflesta pois vallan vihollisen tulen alta; aivan niinkuin Mrs. Cusack-Bremmil vei Bremmilin pois aivan Mrs. Hauksbeen nenän alta.
Tätä erityistä sotaa kesti seitsemän viikkoa – me sanoimme sitä seitsenviikkoiseksi sodaksi – ja tuuma tuumalta molemmat puolueet koettivat laajentaa tai puolustaa aluettaan. Tarkka kertomus tästä täyttäisi koko kirjan, eikä sittenkään olisi täydellinen. Jokainen, joka tuntee tällaisia asioita, voi itse kuvitella yksityisseikkoja. Se oli suurenmoinen taistelu – sen vertaista ei milloinkaan enää tule olemaan, niin kauvan kuin Jakko vuori seisoo – ja Pluffles oli voiton palkkana. Ihmiset sanoivat hävyttömiä asioita Mrs. Hauksbeestä. He eivät tienneet, mistä syystä hän taisteli. Mrs. Reiver taisteli osittain siitä syystä, että Pluffles oli hyödyllinen hänelle, mutta pääasiallisesti siitä syystä, että hän vihasi Mrs. Hauksbeeta ja nyt heidän piti kummankin koettaa voimiaan. Ei kukaan tiedä mitä Pluffles ajatteli. Hänellä ei ollut paljon ajatuksia viisaampinakaan hetkinään, ja nekin vähät, joita hänellä oli, tekivät hänet itserakkaaksi. Mrs Hauksbee sanoi: – "Poika on pelastettava ja ainoa keino, jolla voi hänet pelastaa, on se että kohtelee häntä hyvin."
Hän siis kohteli Plufflesta kuin hienoa ja kokenutta miestä ainakin. Vähitellen Pluffles siirtyi siirtymistään entisen liittolaisensa puolelta vihollisen puolelle, joka osoitti hänelle semmoista kunnioitusta. Häntä ei enää milloinkaan lähetetty etuvartioiden luo vaunuja vahtimaan, eikä hänelle luvattu semmoisia tansseja, joita ei milloinkaan tanssittu, eikä hänen kukkaroaan tyhjennetty enää. Mrs. Hauksbee talutti häntä suitsista; ja kun hän muisti kuinka Mrs. Reiver oli häntä kohdellut, pani hän arvoa tälle muutokselle.
Mrs. Reiver oli totuttanut pois hänet kokonaan puhumasta itsestään, ja pannut hänet ylistämään Mrs. Reiverin avuja. Mrs. Hauksbee toimi vallan toisin ja voitti hänen luottamuksensa, niin että hän mainitsi kihlauksestaan tytön kanssa Englannissa, puhuen ylenkatseellisesti ja säälien tuosta "poikamaisesta hulluudestaan". Tämä tapahtui kun hän kerran iltapäivällä joi teetä Mrs. Hauksbeen kanssa keskustellen, oman arvelunsa mukaan, hauskalla ja huvittavalla tavalla. Mrs. Hauksbee oli nähnyt edellisen sukupolven miehiä vallan samaa maata, joista oli kypsynyt lihavia kapteeneja ja pulleita majuureja.
Keskimääräisen arvion mukaan tuon naisen luonteessa oli noin kaksikymmentä kolme eri puolta. Jotkut sanoivat, että niitä oli enemmän. Hän rupesi puhelemaan Plufflekselle äidilliseen tapaan, aivan niinkuin olisi ollut sata, eikä viisitoista vuotta eroa heidän iällään. Hänen äänessään oli jonkunmoista kurkkuäänistä väräjämistä, joka vaikutti lempeästi, vaikka se, minkä hän sanoi, oli kaikkea muuta kuin lempeätä. Hän huomautti kuinka perin hullua, melkeimpä voisi sanoa kunnotonta, Pluffleksen käytös oli ja kuinka ahdas hänen näköpiirinsä oli. Silloin Pluffles jupisi jotain, että hän "luotti omaan arvostelukykyynsä, kuten hienon miehen sopii"; ja tämä juuri raivasi tien sille, mitä Mrs. Hauksbee sitten tahtoi sanoa. Pluffles olisi vallan masentunut, jos joku toinen nainen olisi noin puhunut; mutta kun Mrs. Hauksbee sen sanoi tuolla lempeällä liehakoivalla tavallaan, niin hän vaan tunsi surua ja katumusta – aivan niinkuin hän olisi kuullut tavallista paremman saarnan. Vähitellen, hyvin hellävaroen ja hiukkasen aina kerrallaan hän rupesi noukkimaan pois itserakkautta Pluffleksesta, aivan niinkuin riu'ut irroitetaan pois sateenvarjosta ennenkuin siihen pannaan uusi päällinen. Hän kertoi Plufflekselle ajatuksensa hänestä ja hänen arvostelukyvystään ja maailman tuntemisestaan; kuinka Pluffles oli käytöksellään joutunut naurettavaksi muitten ihmisten silmissä; kuinka Pluffles nytkin oli aikonut ruveta liehakoimaan häntä, Mrs. Hauksbeeta, jos vaan viimeksi mainittu olisi suonut hänelle tilaisuutta siihen. Sitten hän sanoi, että avioliitto saisi hänet vakaantumaan ja loi suloisen pikku kuvan – vallan ruusun punertavan – tulevasta Mrs. Pluffleksesta, joka kulkisi elämän halki luottaen miehensä "arvostelukykyyn" ja "maailman tuntemiseen", semmoisen miehen, jossa ei ollut mitään moitteen siaa. Minä en ymmärrä, kuinka hän sai nämä molemmat lausunnot sopimaan yhteen. Mutta ei Pluffles huomannut, että ne olivat yhtään ristiriidassa.
Se oli oikeen mainio pikku saarna – paljoa parempi kuin minkä papin tahansa – ja se loppui liikuttavalla viittauksella Pluffleksen mammaan ja pappaan ja huomautuksella kuinka erinomaisen järkevätä olisi, jos Pluffles veisi morsiamensa Englantiin.
Sitten hän lähetti Pluffleksen kävelemään, ajattelemaan tätä keskustelua. Pluffles läksi niistäen nenäänsä hyvin kovasti ja käyden tavattoman jäykkänä. Mrs. Hauksbee nauroi.
Ainoastaan Mrs. Reiver tietää, mitä Pluffles oli aikonut tehdä kihlaukselleen, ja hän piti sitä salaisuutenaan kuoloon saakka. Minä luulen, että hän mielellään olisi suonut, että Pluffles kohteliaisuudesta häntä kohtaan olisi purkanut sen.
Seuraavina päivinä Pluffles keskusteli hyvin ahkeraan Mrs. Hauksbeen kanssa. Keskustelut koskivat kaikki samaa asiata ja ne auttoivat Plufflesta pysymään siveyden tiellä.
Mrs. Hauksbee tahtoi pitää häntä siipiensä suojassa viimeiseen asti.
Siitä syystä hän ei sallinut Pluffleksen lähteä Bombayhin häitä viettämään. "Taivas tietää, mitä voisi tapahtua matkalla!" sanoi hän.